Viikonloppuna oli pitkästä aikaa tilaisuus kysyä tätä: Mitä meille kuuluu?
Sulle ja mulle. Meille. Naiselle ja miehelle. Pariskunnalle. Tiimille.
Liian harvoin meillä(kin) on aikaa olla pidemmän aikaa ihan kaksin pariskuntana.
Se on se pieni vartin hetki illalla siinä välissä, kun lapset nukahtavat ja kun
äiti nukahtaa. Joskus ei sitäkään. Usein siitä haaveilee, mutta arki kulkee
vauhdilla ja parisuhdeajan järjestäminen vaatii, no järjestelyjä. Se vaatii
muiden, meidän tapauksessa minun vanhempieni aikaa. Se vaatii ajamista, pakkaamista,
aikatauluttamista, kalenterien synkkaamista.
Muka vaivalloista. Vaivalloisinta lienee kuitenkin oman ajan tarpeen
arvottaminen tarpeeksi korkealle, jotta saa järjestettyä aikaa.
Useasti nuo viikonloput ovat niin odotettuja ja haluttuja,
että niihin tulee ladattua odotuksia.
Turhia odotuksia. Odotuksia siitä, että kumppani muuttuisi pariksi päiväksi suunnilleen
sammakosta prinssiksi. Odotuksia, että saisi itse prinsessan kohtelua 24/7. Että kaikki
olisi täydellistä, kupla ei särkyisi mistään. Ei edes heilahtaisi. Myönnän, näin
on joskus käynyt. Tosiasiahan on se, että silloin vihdoin on aikaa kohdata
toinen, keskustella ja juuri silloin nousee myös niitä harmituksia ja vitutuksia. Näin
syntyy riita. Ja sitten morkkis, että yhteinen aika menee riidellessä. Ja kierre valmis.
Onneksi, voi onneksi, mekin olemme oppineet. Tai paremminkin
minä. Kun on vuosia tarpeeksi mittarissa, yhteisiä ja omia, ei enää
prinsessakohteluun kaipaa ihmeellisiä. Osataan (osaan) nauttia huomiosta, jota
molemmat saavat ja antavat tasavertaisina kumppaneina, miehenä ja naisena.
Äidin ja isän roolit saavat hetkeksi jäädä taka-alalle. Nekin roolit ovat
tietysti läsnä, ovathan ne tärkeä osa meitä.
Tällä kertaa meidän viikonloppu järjestettiin muutaman
päivän varoajalla. Ilolla otimme sen vastaan, naureskellen jännitimme miten
osaamme olla odottamatta ihmeitä, avoimuudella päätimme olla stressaammatta
tekemisiä.
Miten se sitten meni? Voi, oikein hyvin. Kaupasta herkkuja, sohvalla Vain
elämää, rauhallista aamua, omaa aikaa metsässä, hieman töitäkin yhdessä, Heseä
ruoaksi, päiväunet, jälleen sohvalla herkuttelua, oman tahtista aamua, toinen
nukkui, toinen joogasi, kirppiskierrosta ja lapset kotiin. Toinen meistä joi
lasin viiniä, toinen nukahti sohvalle iltaysin jälkeen. Toinen heräsi aamulla
ennen kukkoa, toinen nukkui pitkään. Pöytä katettiin kauniiksi, sytytettiin
kynttilät aamupalapöytään. Meidän näköistä, just hyvää olemista.
Vuosien varrella olemme hioutuneet hitonmoiseksi tiimiksi.
Siihen on kuulunut puhumaan opettelu. Sitäkin harrastimme viikonlopun aikana.
Kysyimme oikeasti ääneen, että miten meillä menee? Usein sitä kertoo omia
kuulumisia, lapsiperheessä ehkä pinnallisesti siinä kiireiden keskellä. Hyvin
mekin tiedämme mitä kumppanille kuuluu. Mutta ei ole ollut aikaa pysähtyä
pohtimaan sen tarkemmin meidän tiimin
kuulumisia. Nyt oli.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjO-M36Ec_Fj3rjfvwSHT4AHQnP31X6bBcBy_GLHRkUXCbzTR29qbPxyiawqpWqo17QT9i_sWpQyNFQ4J3j6cPAzNECwftYpVFMWxnuun2lC6B_ywYcYT0kadam06Bfxt_mcpGn-_7MfLM/w150-h200/IMG_20200920_093613.jpg)
Meille kuuluu hyvää. Meillä menee hyvin. Ilman toista olisimme vähemmän.
Hukassakin. Toisesta saa voimaa ja tukea. Emme tarvitse vaan haluamme. Voimme
jo todeta, että kovin erilaisia olemme. Ja se on täysin ok. Emme harrasta
yhdessä ja se on täysin ok. Olemme eri mieltäkin toisinaan ja sekin on täysin
ok. Voimme sanoa ääneen mikä toisessa ja tekemisissään ärsyttää. Ja sekin on
ok. Arvostamme toisiamme, tahdomme olla me, rakastamme. Siinähän se. Meidän
parisuhde, jolle kuuluu hyvää.
Jälleen totesimme, että enemmän tätä tarvittaisiin. Aikaa
päivittää meidän kuulumiset, olla vain nainen ja mies. Toisethan osaavat tämän
ja käyvät treffeillä useinkin. Meillä on oppimista vielä. Niille, jotka eivät
vietä ”mitä meille kuuluu?” – aikaa, suosittelen vahvasti.
Meidän perheessä nauretaan, halaillaan ja ollaan yhdessä
paljon. Aikuisten viikonlopun jälkeen tunnelma on vielä astetta lämpimämpi. Aikuisten akut on ladattu, lapsilla on ollut
ihana mökkiviikonloppu. Kaikki voittivat. Suosittelen. Ja pyrin muistamaan itsekin.
Kommentit
Lähetä kommentti